Eva Kantůrková
Mgr. Eva Kantůrková | |
---|---|
Eva Kantůrková (2010) | |
poslankyně České národní rady | |
Ve funkci: 7. června 1990 – 4. června 1992 | |
členka Rady pro rozhlasové a televizní vysílání | |
Ve funkci: 15. května 2003 – 15. května 2009 | |
Stranická příslušnost | |
Členství | KSČ (do 1970) Občanské fórum |
Rodné jméno | Eva Sílová |
Narození | 11. května 1930 (94 let) Praha ![]() |
Choť | Jan Štern Jiří Kantůrek |
Rodiče | Jiří Síla a Bohumila Sílová |
Děti | Jan Štern Ivan Štern |
Alma mater | Univerzita Karlova v Praze |
Profese | dramaturgyně, novinářka, scenáristka, politička a spisovatelka |
Ocenění | Cena Toma Stopparda (1987) Krameriova cena (2019) medaile Za zásluhy (2023) |
Commons | Eva Kantůrková |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Eva Kantůrková, rozená Sílová (* 11. května 1930 Praha)[1], je česká prozaička a scenáristka. V 80. letech byla signatářkou a mluvčí Charty 77.
Život
[editovat | editovat zdroj]Pochází z literárně založené rodiny – otec Jiří Síla byl komunistický novinář a matka Bohumila spisovatelka. Rodiče se rozvedli, když jí bylo 7 let. Soud jí přiřkl matce, ale nakonec ji vychovávali vzdálení příbuzní na vesnici. Do Prahy se vrátila za války zpět k matce.
Má dva syny z prvního manželství s Janem Šternem Ivana Šterna (* 1949, ekonom) a Jana Šterna (* 1953, Ing., publicista). Později se manželství rozpadlo a každý z manželů vychovával jednoho syna[2].
Po ukončení studia filosofie a historie na Filosofické fakultě Karlovy univerzity v roce 1956 pracovala do roku 1958 pro Československý svaz mládeže a do roku 1967 v Čs. ústředí knižní kultury; poté se věnovala literatuře.
Byla členkou KSČ, kam vstoupila v šestnácti letech na přímluvu své matky, a angažovala se během pražského jara; v roce 1970 ze strany vystoupila, ocitla se na seznamu zakázaných autorů a publikovala jen v samizdatu a exilových nakladatelstvích.
Podepsala Chartu 77, jíž byla od 6. ledna 1985 do 7. ledna 1986 mluvčí, a i jinak se společně s druhým manželem Jiřím Kantůrkem (1932–1998) angažovala v disentu.[3] Od 6. května 1981 do 22. března 1982 byla vězněna za podvracení republiky. Na základě zkušeností z vězení pak napsala knihu Přítelkyně z domu smutku. Aktivně se podílela na vzniku Občanského fóra, v letech 1990–1992 byla poslankyní České národní rady a členkou jejího předsednictva.[1]
V letech 1994 až 1996 byla předsedkyní Obce spisovatelů. V rozmezí let 1998 až 2000 řídila odbor literatury a knihoven ministerstva kultury. Od 15. května 2003 byla členkou Rady pro rozhlasové a televizní vysílání. Počínaje rokem 2006 byla prezidentkou nově založené Akademie literatury české.[1]
Dílo
[editovat | editovat zdroj]- Jen tak si maličko povyskočit, 1966 – sbírka psychologických povídek
- Smuteční slavnost, 1967 – společenskokritický román, kde hlavním motivem je chystaný pohřeb komunistického tajemníka, dávají čtenáři příležitost seznámit se s událostmi na malém městě roku 1948 a následné kolektivizace zemědělství z různých pohledů několika vypravěčů; zfilmováno roku 1968 Zdeňkem Sirovým (film mohl být promítán až po roce 1989)
- Po potopě, 1969 – román; hrdinka románu, malířka a matka dospívající dcery, se po rozchodu s mužem psychicky zhroutí, následně se pak zotavuje na psychiatrické klinice
- Nulový bod, 1970 – ministerský úředník, který v roce 1948 přišel o kariéru a i nadále prožíval řadu osobních tragédií, se rozhodne pro sebevraždu; román formou retrospektivy vypráví příběh celého jeho života
- Černá hvězda, Kolín nad Rýnem 1982, Praha 1992 – příběh levicového novináře, který prožívá chvíli deziluze a rozpadu dosavadních životních hodnot – pokus autorky vyrovnat se s vlastní změnou postoje vůči komunismu
- Člověk v závěsu, 1977, Kolín nad Rýnem 1988 – sbírka novel
- Pozůstalost pana Ábela, 1977 Kolín nad Rýnem, Praha 1990
- Pán věže, samizdat 1979, Praha 1992 – román inspirovaný příběhem Ježíše Krista, znova 2004, nakl. Adonai, ISBN 80-7337-161-8
- Přítelkyně z domu smutku, Kolín nad Rýnem 1984, Praha 1990 – nejznámější kniha, z prostředí vězení s autobiografickými prvky; roku 1992 byl podle románu natočen režisérem Hynkem Bočanem čtyřdílný televizní seriál
- Jan Hus: příspěvek k národní identitě, samizdat 1986, Praha: Melantrich 1991, Praha: Hynek 2000, Praha: Ideál 2008 – historická studie o životě mistra Jana Husa[4][5]
- Památník, 1994 – deníkovou formou psaná autobiografie
- Záznamy paměti, 1997, nakl. Hynek, ISBN 80-85906-66-X
- Zahrada dětství jménem Eden, 1998
- Nejsi, 1999 – kniha vyrovnávající se s manželovou smrtí
- Nečas, 2000 – autobiografický román
- Jsem osoba vzdorovitá a neposlušná, 2005, nakl. Host, ISBN 80-7294-169-0
- Démoni nečasu, 2007, nakl. Baronet, ISBN 978-80-7384-031-0
- Vy nám taky : momentky života, Praha: Erika 2008 – Scénky z vlastního života, konfrontace vztahu k dnešku i včerejšku[6][7]
- Doteky, Praha: Dauphin 2009. ISBN 978-80-7272-202-0 – Román s duchovním rozměrem o proplétajících se osudech dvou lidí, vzdálených a přesto se sbližujících[8]
- Tati!, nakl. Dauphin, 2010, ISBN 978-80-7272-234-1
- Nečekej, až zajde slunce!, nakl. Dauphin, 2011, ISBN 978-80-7272-394-2
- Řekni mi, kdo jsi, 2012, nakl. Torst, ISBN 978-80-7215-436-4 – Kniha, sumarizující úvahy (literatura, kultura, politika, dějiny a národní charakter), osobní vzpomínky (autorčin život, tvorba i dílo) a i portréty mnoha osobností veřejného života[9]
- Jan Palach, 2018 – Scénář k filmu, zachycujícímu posledních několik měsíců života vysokoškolského studenta, Jana Palacha
Rozhovory
[editovat | editovat zdroj]- Sešly jsme se v této knize: Olga Havlová, Marie Rút Křížková, Elzbieta Ledererová, Zdena Tominová, Gertruda Sekaninová-Čakrtová, Anna Šabatová, Věra Jirousová, Jiřina Hrábková, Jarmila Bělíková, Libuše Šilhánová, Dana Němcová, Marta Kubišová, Eva Kantůrková. Praha: Toužimský & Moravec, 1991 – Kniha rozhovorů (1980) se signatářkami Charty 1977 vychází z osobních prožitků a dotýká se celospolečenských otázek
Ocenění
[editovat | editovat zdroj]- Cena Toma Stopparda (1987)
- Krameriova cena (2019)
- Medaile Za zásluhy
1. stupně, udělil prezident Petr Pavel (2023)
Odkazy
[editovat | editovat zdroj]Související články
[editovat | editovat zdroj]Reference
[editovat | editovat zdroj]- ↑ a b c Ústav pro českou literaturu AV ČR, Slovník české literatury po roce 1945
- ↑ KOSATÍK, Pavel. Česká inteligence 20. století. Edice N. Praha: N media, 2023. ISBN 978-80-88433-35-4.
- ↑ Nikde jsem se o lidech nedozvěděla tolik jako ve vězení | Ženy v disentu. zenyvdisentu.soc.cas.cz [online]. [cit. 2017-03-23]. Dostupné online.
- ↑ František Cinger. Jan Hus je v díle Evy Kantůrkové stále aktuální. Fotografie Milan Malíček; Kultura. Novinky.cz [online]. Borgis, a.s., 6. březen 2009 [cit. 2020-06-15]. Dostupné online.
- ↑ František Cinger. Je Hus ještě aktuální?. Kultura. Právo. Borgis, a.s., 6. březen 2009, roč. 19, čís. 55, s. 21. ISSN 1211-2119.
- ↑ František Cinger. Eva Kantůrková a Václav Dušek ve společné knize vzpomínek. Fotografie Milan Malíček; Kultura. Novinky.cz [online]. Borgis, a.s., 17. leden 2009 [cit. 2020-06-15]. Dostupné online.
- ↑ František Cinger. Nedůležité převraty a důležitost věrnosti sobě samému. Fotografie Petr Horník; Kultura. Právo. Borgis, a.s., 21. leden 2009, roč. 19, čís. 17, s. 14. ISSN 1211-2119.
- ↑ František Cinger. Literární meditace Evy Kantůrkové. Kultura. Právo. Borgis, a.s., 6. leden 2010, roč. 20, čís. 4, s. 13. ISSN 1211-2119.
- ↑ Řekni mi, kdo jsi! na webu nakladatelství
Externí odkazy
[editovat | editovat zdroj]Obrázky, zvuky či videa k tématu Eva Kantůrková na Wikimedia Commons
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Eva Kantůrková
- Eva Kantůrková na portálu Paměť národa
- Heslo Archivováno 8. 6. 2020 na Wayback Machine. v publikaci Kdo byl kdo v našich dějinách ve 20. století
- Medailon na Portálu české literatury
- Stručný životopis na webu RRTV
- Něco snad za mnou zůstalo – V rozhovoru mluví o svém působení na ministerstvu, Mladá fronta Dnes, 3. března 2001
- Uvolněte se, prosím – rozhovor 31. října 2012 v České televizi
- ZEMANČÍKOVÁ, Alena. Eva Kantůrková slaví devadesátiny. Osudy. Český rozhlas Vltava [online]. Český rozhlas, 2020-05-10, rev. 2020-05-13 [cit. 2020-06-14]. Natočeno v roce 2009. Dostupné online.
Osoba Eva Kantůrková ve Wikicitátech